Auta kaikkia tutkimaan uusia maailmoita ja ideoita.
Tue PBS-asemaasi.
Toista maailmansotaa taisteltiin tuhansissa paikoissa.
Liian monissa yhtä kertomusta varten.
Tämä on tarina neljästä amerikkalaisesta kaupungista.
Ja niiden asukkaiden kokemuksista sodasta.
"Tässä makaa kolme amerikkalaista.
Mitä sanoisimme heistä?
Sanoisimmeko, että tämä on hyvä asia,
että heidän pitäisi antaa henkensä maansa puolesta?
Miksi maalata kuva kolmesta Amerikan pojasta -
kuolleina vieraalla rannalla?
Syy on se, etteivät sanat koskaan riitä.
Silmä näkee.
Mieli tietää.
Sydän tuntee.
Mutta sellaisia sanoja ei ole, jotka saisivat meidät näkemään, tietämään -
tai tuntemaan, millaista se on, mitä itse asiassa tapahtuu."
Syyskuun 20. päivänä vuonna 1943 päätoimittajat julkaisivat -
LIFE-lehdessä kuvan, joka oli otettu -
Uuden-Guinean rannalla eteläisellä Tyynellämerellä -
10 kuukautta aiemmin.
Ensimmäinen kuva kuolleista amerikkalaisista sotilaista,
jonka siviilit saivat nähdä -
21 kuukautta Pearl Harborin jälkeen.
KOLME AMERIKKALAISTA
"Siinä se on.
Tämä on todellisuus nimien taustalla,
jotka pääsevät viimein lepoon vehreiden aukioiden monumenteissa -
kiireisissä kaupungeissa...
Kamera ei näytä Amerikkaa,
ja silti Amerikka on tässä rannalla.
Kolme osaa 130 miljoonasta osasta.
Kolme palasta elämää, jota amerikkalaiseksi elämäksi kutsumme.
Kolme vapauden yksikköä.
KOLME KUOLI BUNAN RANNALLA
Se tarkoittaa, että kolmen kaatuneen lisäksi -
vapaus kaatui.
Tehtävämme on saada se nousemaan uudestaan."
LIFE-lehti.
Sota oli aina ympärillämme.
Kadulla oli ilmahyökkäysten vartija...
SACRAMENTO, KALIFORNIA
...joka piti valkoista hattua ja kaasunaamaria.
Kellään muulla ei ollut sellaista.
Taloani vastapäätä 46th Streetillä -
oli tyhjä palsta, joten rakensimme voiton puutarhan sinne.
Ja tietenkin nautiskelimme -
nopeimmin kasvaneista kasviksista.
Jokainen amerikkalainen tunsi sodan.
Nopeasti kasvavassa Sacramentossa, Kaliforniassa -
ja hiljaisessa Minnesotan Luvernessa jopa lapset liittyivät -
voiton saavuttamisen yrityksiin.
Connecticutin Waterbury ja Alabaman Mobile -
olivat muuttuneet sotakaupungeiksi lähes yhdessä yössä.
Ja Mobilessa -
muutos johtaisi vastakkainasetteluun ja väkivaltaan.
Merten takana voitto tuntui hyvin kaukaiselta.
Italiaan laskeutumisen jälkeen -
maasto, sää ja leppymätön vihollinen -
pysäyttivät amerikkalaiset.
Kanavien välisen invaasion tarkkaa päivää ei tiedetty vieläkään,
ja ilman sitä natsien otetta Länsi-Euroopasta -
ei saataisi murrettua.
Tyynenmeren rintamalla -
yli miljoona japanilaisia joukkoja -
oli hyökkäyspäällä Keski- ja Etelä-Kiinassa -
Tšiang Kai-šekin kansallisvoimia ja hänen -
häilyväistä liittolaistaan Mao Zedongia vastaan.
Amerikkalaiset taistelivat Bougainvillessä -
ja valmistautuivat hyökkäämään Gilbertsaarille.
Mutta Tokio oli lähes 6 440 kilometrin päässä.
Japanilaiset tuntuivat haluavan puolustaa -
jokaista välillä olevaa saariketjua.
Tulevina kuukausina luvernelainen Quentin Aanenson, joka näki -
lentämisen romantiikan -
ulospääsytienään köyhästä elämästä,
jota hänen isänsä oli elänyt, alkaisi nähdä,
että taivaalla oli katkera todellisuus,
josta hän ei ollut unelmoinut.
Amerikanjapanilainen Robert Kashiwagi -
Sacramento Valleysta,
jonka perheen USA oli vanginnut -
vain syntyperänsä takia,
osoittaisi siitä huolimatta omistautumisensa maalle -
harvan amerikkalaisen tavoin.
Perheen muistot sankaruudesta aiemmasta sodasta -
auttaisivat Princetonissa opiskelleen -
connecticutilaisen Ward Chamberlinin löytämään tavan palvella maataan -
huolimatta vammoista, jotka olisivat voineet pitää hänet turvassa kotona.
Waterburysta kotoisin oleva tehdastyöntekijä Babe Ciarlo -
näkisi asioita, joita kenenkään ei pitäisi nähdä,
eikä sanoisi niistä mitään optimistisissa kirjeissään kotiin.
Sota repi amerikkalaisia erilleen -
ja yhdisti heitä kaikkialla,
ja valoi päivittäisen elämän jokaiseen yksityiskohtaan uutta intensiteettiä.
Jokaisella perheellä oli joku sodassa,
ja melkein jokaisesta taloudessa -
joku oli haavoittunut, kuollut tai kateissa.
Kaikilla oli huonoja uutisia, joista ei haluttu puhua.
Asiasta puhumista vieraiden kanssa ei katsottu hyvällä.
JALKAVÄKI
Sitä kysyisi vointia,
ja vastaukseksi saisi: "Poikani tapettiin Anziossa."
Suhde tuntemattomiin erosi siis paljon nykyisestä.
Ihmiset kertoivat herkästi, jos tilanne oli sietämätön.
MENNÄÄN! MIKSI ODOTTAISIMME? YHDYSVALTAIN MERIJALKAVÄKI
Ilmoittauduin vapaaehtoiseksi -
merivoimien värväystoimistossa.
"NOUSKAA, AMERIKKALAISET"
Ilmoittauduin vapaehtoiseksi vastatakseni kutsuun...
MERIJALKAVÄEN VÄRVÄYS
...miehittää toimistot.
Meriväen värvääjä kysyi, mitä osaan.
Sanoin osaavani pyörittää toimistoa,
kirjoittaa ja tarvittaessa myös pikakirjoittaa.
Sanoin myös väitelleeni historian tohtoriksi Harvardissa.
Mietin, mitä hän vastaisi.
Hän sanoi, että kaikki muu paitsi väri kelpasi.
Vastasin, että luulin kyseessä olleen hätätilanne,
mitä se ei selvästi ollut, joten toivotin hyvää päivänjatkoa.
Vannoin sinä päivänä, etteivät he saisi minua,
koska he eivät ansainneet minua.
Jos pystyin -
fyysisesti, henkisesti ja kaikin muin tavoin -
palvelemaan maatani,
ja maani hylkäsi minut ihonvärini perusteella,
maani ei ansainnut minua.
Vannoin silloin, etteivät he saisi minua.
John Hope Franklin piti lupauksensa -
eikä palvellut asevoimissa.
Hänestä tulisi -
yksi maan arvostetuimmista historioitsijoista.
KANSALLINEN ASUMISVIRASTO SODANAIKAINEN ASUMISKESKUS
Kongressi oli varannut yli kaksi miljardia dollaria...
MOBILEN ASUNTOHALLITUS
...hätätila-asuntoihin Amerikan sodan koettelemissa kaupungeissa.
Osa siitä käytettiin seuraavanlaisesti Mobilessa.
Tällaisia slummeja olemme nähneet.
Slummien purkuhankkeet olivat olleet paikallisten ylevämielisten -
ja kaukonäköisten henkilöiden yrityksiä.
Mutta Mobilessa tällaisista hankkeista -
on tullut yksi hyvän hallinnon velvoitteista.
Asuntoja vuokrataan vain värillisille sotatyöläisille,
ja ne on varustettu auditorioilla, leikkikentillä -
ja päiväkodeilla lasten huolenpitoa varten -
vanhempien työskennellessä sotatehtaissa.
Lievittääkseen Mobilen epätoivoista tilan puutetta -
valtion asuntorahasto järjesti 14 000 yksikköä valkoihoisille työläisille...
VALKOISET MIEHET VÄRILLISET MIEHET
...mutta alle tuhat tummaihoisille.
Kaupungissa oli nyt 30 000 afroamerikkalaista -
ja heille oli vain 55 sairaalavuodetta.
Valko- ja tummaihoisille oli erilliset juomalähteet.
Tummaihoinen joutui vaikeuksiin,
jos joi valkoihoisten juomalähteestä.
Ystävääni iskettiin päähän Brookley Fieldissä,
koska hän joi valkoihoisten lähteestä.
16-vuotias John Gray 407 Royal Streetiltä -
työskenteli puusepän apulaisena -
Alabaman kuivatelakalla ennen sodan alkua.
Tummaihoinen työntekijä ei ollut pystynyt mitenkään -
pääsemään ammattitaitoisen työvoiman riveihin.
Vastaavanlaista syrjintää löytyi puolustusteollisuudessa -
läpi Jim Crow -etelän -
ja muissa osissa maata.
Tummaihoiset johtajat olivat vaatineet lisää töitä tummaihoisille työläisille,
ja presidentti Roosevelt oli perustanut reilujen työolosuhteiden komission -
torjumaan syrjintää puolustustehtaissa.
Asiat alkoivat muuttua -
jopa Mobilen afroamerikkalaisten kansalaisten kohdalla.
Useat tummaihoiset, jotka olivat työskennelleet yksityiskodeissa -
kokkeina, autonkuljettajina ja piikoina,
saivat töitä Brookley Fieldillä.
Se loi jännitteitä.
Eräs valkoihoinen kysyi tummaihoiselta:
"Tiedätkö, mistä löytäisin hyvän tytön?
Annan hänelle 25 dollaria viikossa ja autorahan."
Tummaihoinen nainen vastasi: "Jos löydät sellaisen, annan hänelle 35 dollaria."
Muutos toi mukanaan ongelmia.
VALKOINEN
Elokuussa vuonna 1942 bussikuski nimeltä Grover Chandler -
ampui ja tappoi Henry Williamsin, tummaihoisen sotilaan univormussa -
hänen kieltäydyttyään siirtymästä bussin takaosaan.
Poliisit laittoivat bussikuskin vankilaan,
mutta he rehentelivät, ettei miestä laitettu selliin.
Hänen annettiin nukkua seriffin käyttämällä hetekalla.
Ja hänet päästettiin lopulta pois.
Häly hälveni, mutta miehelle ei itse asiassa tehty mitään.
Jännitteet jatkoivat kasvamista.
Tiistaiaamuna 25. toukokuuta 1943 -
jännitteet räjähtivät Alabaman kuivatelakalla -
johdon annettua periksi liittovaltion direktiiville -
ja annettua 12 tummaihoisen työläisen kouluttautua hitsaajiksi.
Koulutimme heitä -
polttajiksi, hitsaajiksi ja mekaanikoiksi.
Valkoihoiset eivät pitäneet siitä.
Uusien hitsaajien päätettyä ensimmäisen vuoronsa -
valkoiset työläiset -
kävivät ensimmäisten löytämiensä tummaihoisten päälle huutaen:
"Yksikään neekeri ei hitsaa rautaa tällä telakalla."
Katsoin heitä.
En ole koskaan nähnyt -
niin vihaisia ja kiihtyneitä ihmisiä.
Heillä oli noin metrin pituisia keppejä.
He löivät tummaihoisia polvilleen.
Näin miesten ja naisten vuotavan verta, veren valuessa kasvoillaan,
eikä heillä ollut mahdollisuutta päästä kujalta pois -
miesten ja naisten lyödessä heitä kepeillä molemmin puolin.
Monet tummaihoiset -
hyppäsivät laitureilta yrittäen uida joen toiselle puolelle.
Rannikkovartiosto poimi heitä vedestä.
Mellakka järkytti koko yhteisöä.
Useimmat työläiset pelkäsivät paluuta,
koska ulkona seisoisi joukko ihmisiä -
autot pysäköityinä.
Ja autoissa oli jakoavaimia,
rengasavaimia ja muuta vastaavaa.
Yli 1 000 tummaihoista työläistä pyysi virallisesti siirtoa -
muihin puolustustöihin.
Pyynnöt evättiin.
HALLITUKSEN SUOSITTELEMA NUOHOOJA
Jotkut lähtivät Mobilesta lopullisesti,
mutta useimmat suostuteltiin pysymään työssä.
Haetutimme heidät takaisin,
koska tarvitsimme heidät tekemään työn.
He tulivat takaisin, koska anoimme heitä palaamaan.
Eivätkä he tulleet takaisin, ennen kuin saivat jonkinlaista suojaa.
Kun he palasivat, ihmiset piti erottaa toisistaan.
Normaalisti yksi lautta kuljettaisi kaikki töihin tulleet.
SYÖTÄ KOLIKKO VALKOINEN
Mutta mellakoiden jälkeen yksi lautta kuljetti tummaihoiset -
ja toinen kuljetti valkoihoiset joen yli.
Lopulta itse telakka jaettiin osiin.
Neljä erillistä telakkaa luotiin, joissa tummaihoiset saattoivat vapaasti -
yletä kaikkiin työtoimiin työnjohtajaa lukuun ottamatta.
Muualla telakalla työskentelevät tummaihoiset -
pysyivät suurelta osin kouluttamattomien töiden parissa,
joita he olivat aina tehneet.
Afroamerikkalainen sanomalehti The Pittsburgh Courier -
tuomitsi kompromissin voittona natsien rotuteorialle -
ja uutena tappiona itsenäisyysjulistukseen -
sisälletylle periaatteelle.
Seuraavien kuukausien aikana rodullisia yhteenottoja oli -
teollisilla alueilla koko maassa,
Massachusettsin Springfieldissä, Texasin Port Arthurissa,
Ohion Hubbardissa, New Jerseyn Newarkissa -
ja Detroitissa, jossa 34 tapettiin -
ja yli 200 loukkaantui.
Väkivallasta huolimatta -
sota muutti syvästi afroamerikkalaisten elämää.
ALAS ROTUEROTTELU
NAACP:in jäsenmäärä kasvoi yhdeksänkertaiseksi.
LIPPUMYYMÄLÄ GREYHOUND-BUSSIVARIKKO
Rotutasa-arvokomitea vaati rotuerottelun lopettamista -
ravintoloissa, teattereissa ja bussilinjoilla.
Ja Pittsburgh Courier kampanjoi kaksinkertaista voittoa -
vapauden vihollisia vastaan kotona sekä merten takana.
HALUAMME VALKOIHOISIA VUOKRALAISIA VALKOIHOISESSA YHTEISÖSSÄMME
Kun mietin minulle kirjoitettuja sodanaikaisia kirjeitä...
Melkein jokaisessa kirjeessä mainittiin:
"Saimme postia Sidiltä."
Hän oli koko perheen suurin huolenaihe.
Isi yritti ennakoida,
minne hän luuli, että Sid seuraavaksi lähetettäisiin.
Ja kun Tarawan taistelu alkoi,
elimme viisi kauhun päivää.
Luulimme Sidneyn olevan Tarawan taistelussa.
Katharine Phillipsin Sid-veli,
joka oli kestänyt neljä tuskallista kuukautta Guadalcanalilla,
oli Tarawan sijaan Uudessa Guineassa vuoden 1943 marraskuussa -
valmistautuen Cape Cloucesterin hyökkäykseen -
Uuden Britannian läntisessä kärjessä.
Cape Gloucesterissa satoi koko siellä olomme ajan.
Kaikki mätäni.
Vaatteet ja kengännauhat mätänivät.
Kaikki haavoittuneet tuotiin aivan asemamme viereen,
ja silloin päätin, että haluaisin -
tehdä elämässäni jotain merkityksellistä.
Päätin sinä päivänä, että halusin opiskella lääketiedettä.
Vieressäni oli suuri määrä haavoittuneita,
enkä voinut auttaa heitä mitenkään.
Cape Cloucester oli pitkä ja verinen viidakkosota,
mutta Phillips oli onnekas, ettei kuulunut Tarawaan -
komennetun merijalkaväen ryhmään.
Vaivalla saavutetut voitot Midwayssa ja Guadalcanalilla -
olivat päättäneet Japanin Tyynenmeren laajennuksen.
Amerikkalaiset saivat vapaasti aloittaa kaksitahoisen hyökkäyksensä.
Kenraali Douglas MacArthurin joukkojen -
siirtyessä pohjoiseen Australiasta Filippiineille,
amiraali Chester W. Nimitzin alaiset merivoimajoukot -
alkoivat etenemisen Keski-Tyynenmeren halki.
Tarawa oli Gilbertketjuun kuuluva koralliatolli,
sinistä laguunia ympäröivä 38 pikkuruisen saaren kehä,
joka merkitsi alueen itäisintä reunaa,
jonka Japani oli rakentanut valtakuntansa suojaksi.
Pääkohde oli raskaasti vartioitu kiitoradalla varustettu saari.
Se oli vain hieman New Yorkin keskuspuistoa suurempi,
mutta sitä puolusti 4 500 japanilaista keisarillista sotilasta -
jotka piilottelivat kiväärikuopissa ja ojien sokkeloissa,
yhdistetyissä hirsibunkkereissa -
ja betonisissa tuliasemissa.
Tarawa olisi uuden -
maihinnoususodan teorian koetapaus.
Oli mikä tahansa saari kuinka raivoisasti puolustettu tahansa,
se voitaisiin vallata totaalisella rintamahyökkäyksellä.
Kotiväelle annettu virallinen versio -
oli se, että kaikki oli sujui hyvin.
Sotalaivojen hyökkäysvoimat ja kuljetusalukset käyvät -
kohti Gilbertsaarien valloitusta,
ja joukkoja täynnä olevilla aluksilla -
pidetään jumalanpalveluksia.
Kirkkokansan taistelevat miehet -
tietävät olevansa matkalla epätoivoiseen vaaraan,
jossa monen kohtalo on luopua hengestään.
Nyt näemme virallisen merijalkaväen elokuvan -
japsien pommituksesta Tarawassa valtavilla yhteyslaukauksilla.
Mutta pommitus ja tulitus tuottivat niin paljon savua -
ja korallipölyä, että laivaston näkymä -
maihinnousualuksesta hämärtyi.
Tulitus lopetettiin puoleksi tunniksi, jotta ilma puhdistuisi.
Se antoi japanilaisille runsaasti aikaa valmistautua hyökkäystä varten.
Maihinnousualus, jonka piti kuljettaa toisen -
divisioonan sotilaat rannan lähelle,
juuttui koralliriutalle - ja oli helppo kohde vihollisaseille.
Miesten piti kahlata hartian korkuisessa vedessä satoja metrejä vihollistulessa.
Ensimmäinen aalto kärsi joitakin tappioita.
Toinen sai kovan iskun.
Kolmas tuhoutui lähes täysin.
Illan pimetessä 5 000 sotilasta oli päässyt rantaan,
mutta noin 1 500 heistä oli kuollut tai haavoittunut.
Maurice Bell, Sid Phillipsin naapuri Mobilesta,
oli katsonut rantautumista kiikareillaan -
USS Indianapolisin kannelta.
Näin taistelun saarella -
aivan kuin se olisi ollut kadun toisella puolella.
Se näytti olevan niin lähellä.
Sotilaita ja merijalkaväkeä kuoli kaikkialla,
ja heidän ruumiinsa näkyivät vedessä.
Se on jotain, mitä toivon, ettei tapahdu uudestaan,
koska silloisia tapahtumia en unohda ikinä.
"Miljoona miestä ei saa vallattua Tarawaa sadassa vuodessa",
japanilainen komentaja oli sanonut ennen taistelua.
10 000 merijalkaväen sotilaalla kesti vain neljä päivää.
Mutta yli kolmannes kuoli tai loukkaantui.
Merijalkaväen komentaja kertoi lehdistölle,
että Tarawa kaatui vain, koska -
niin monet nuoret amerikkalaiset olivat valmiita kuolemaan.
Raivostuneet vanhemmat tuomitsivat hänet julmuudestaan.
Lopulta sotaministeriö peruutti käytäntönsä -
ja tuotti With the Marines at Tarawa nimisen elokuvan...
TARAWAN SOTILAIDEN KANSSA
...joka sisälsi brutaalimpaa taistelukuvamateriaalia -
kuin mitä tavalliset amerikkalaiset olivat koskaan nähneet.
Jotkut Washingtonissa väittivät julkaisun vahingoittavan taistelutahtoa,
mutta presidentti Roosevelt määräsi sen näytettäväksi.
Hän halusi antaa amerikkalaisille selkeämmän kuvan siitä,
mitä miehillä oli vastassa.
Nämä ovat merijalkaväen toisen divisioonan miehiä,
jotka aloittavat maihinnousuoperaation...
Kun näimme ensimmäiset kuvat Tarawasta,
olimme nujertuneita,
vain nujertuneita.
Kolme päivää ennen hyökkäystämme yli 1 800 tonnia -
räjähteitä oli tiputettu saarelle.
Se oli vain tuhoisaa.
Niiden Amerikan poikien ruumiit kelluivat vedessä.
Kappalaisen avustajat huolehtivat kuolleista.
Istuimme ja itkimme,
ja tiedän, että sen takia se salattiin -
Amerikan kansalta niin pitkään.
Nämä ovat kuolleita merijalkaväen sotilaita.
Tämän hinnan joudumme maksamaan sodasta, jota emme halunneet.
Inhomme japanilaisia kohtaan oli hyvin väkivaltaista,
että he tekisivät näin meille,
ja tappaisivat poikamme näin.
Ja tietenkin siitä seurasi halu tappaa japsit.
Häpeän sanoa sitä, mutta niin asia vain oli.
Meidän piti vain saada sota sodittua.
Waterburylaisella leskellä rva Martina Ciarlolla -
oli kaksi tytärtä ja kolme poikaa.
Vanhin ja nuorin poika -
vapautettiin värväyksestä ja olivat turvassa kotona,
mutta keskimmäinen poika Corado, joka tunnettiin Babena,
oli viidennen liittoutuneiden armeijan kanssa jossain Italiassa.
Hänen kotiin kirjoittamansa kirjeet olivat hänen äitinsä elämän tärkein asia.
Hän odotti joka aamu kuistilla sitä,
että postinkantaja toisi hänelle kirjeen.
Ja joskus ohitse kulkiessaan hän sanoi:
"Rva Ciarlo, ei tänään."
Seuraavana päivänä hän odottaisi taas kirjettä.
Hän oli niin onnellinen sen saatuaan.
SISKO
Hän juoksi ylös ja antoi meidän lukea kirjeen,
koska äitini ei osannut lukea englantia.
Ja me lukisimme kirjeen hänelle,
ja hän oli niin onnellinen vain tietäen, että oli kuullut hänestä.
"Äiti, kuinka pärjäät?
Toivottavasti hyvin, ja olet aina onnellinen.
Tiedän, etten ole kirjoittanut pitkään aikaan,
ja toivon, että ymmärrät, että armeija pitää minut kiireisenä.
Pärjään hyvin, ja olen aina onnellinen,
koska tiedän, että olet kunnossa.
Rakkaudella, Babe."
Jos miettii sitä, että olin 18-vuotias...
Tunteet ovat nuoren ihmisen tunteet.
Olin vihainen ymmärrettyäni, että hallitukseni tunsi...
HAVAIJI
...etten ollut lojaali ja kuuluin vihollisjoukkoihin,
ja halusin pystyä osoittamaan -
hallituksen lisäksi naapureilleni,
että olin hyvä amerikkalainen.
Pearl Harborin jälkeen Washington oli määrännyt -
noin 110 000 japanilaista -
ja japanilaissyntyperäisiä Amerikan kansalaista,
jotka asuivat länsirannikolla,
pois kodeistaan kymmeneen eri internointileiriin.
Kaikki värväysiässä olleet Amerikanjapanilaiset -
lukuun ottamatta asevoimissa jo palvelevia,
oli luokiteltu vihollisiksi,
joita kiellettiin palvelemasta maataan.
Sitten vuoden 1943 alussa -
Washington julkisti uuden käytännön.
Amerikanjapanilaiset miehet saivat nyt -
muodostaa erityisen eristetyn yksikön,
442:en rykmentin taistelujoukkueen.
Kun armeija pyysi 1 500 vapaaehtoista Havaijilta,
jossa amerikanjapanilaiset eivät olleet lukittuina,
10 000 ilmaantui värväystoimistoihin,
mukaan lukien lääketieteen -
opiskelija Havaijin yliopistosta, Daniel Inouye.
Isäni otti vapaata töistä.
Ja nousimme raitiovaunuun.
Hän oli hyvin hiljainen,
kunnes pääsimme lähelle lähtöpistettä.
Hän selvitti kurkkuaan, ja tiesin jotain olevan tuloillaan.
Hän ei ollut akateeminen ihminen,
mutta tiesin hänen kamppailevan, ja hän sanoi:
"Tämä maa on kohdellut meitä hyvin.
Se on antanut minulle kaksi työtä.
Se on antanut sinulle, veljillesi -
ja siskollesi koulutuksen.
Olemme paljon velkaa tälle maalle.
Emme kohtele sitä epäkunnioittavasti.
Ja kaikista tärkeintä, emme häpäise perhettä.
Ja jos sinun pitää kuolla,
kuole kunniakkaasti."
Olin 18-vuotias,
ja hän puhui minulle raskain sanoin.
Olen aina miettinyt itsekseni,
pystyisinkö sanomaan samoin omalle pojalleni.
Uskon, että he eivät tainneet tietää sitä itse,
mutta uskon, että tämä tunne iskostettiin heihin -
vanhempiemme johdosta.
Yamato damashii -
tarkoittaa itsensä todistamista,
että lojaalius ulottuu -
puheita syvemmälle.
Sillä todistaa -
antavansa kaikkensa,
vaikka kuolisi menemällä sotaan.
Uskon, että se on niin lujaan iskostettu hyvin nuoresta,
että se on yksi niistä asioista,
joka yllytti heitä jatkamaan.
Armeijan värvääjät menivät töihin internointileirien sisälle.
Sacramentolainen Robert Kashiwagi -
oli vielä vuoteenomana keuhkosairaudesta,
kun värvääjät ilmaantuivat Camp Amacheen Coloradossa.
Kun värväystiimi ilmaantui,
he ilmoittivat, että siitä tulisi -
erillinen jalkaväen eturintamaan -
velvoitettu taisteluyksikkö.
Protestoin sitä voimakkaasti.
Vapaaehtoistyö ei haitannut, mutta minusta oli epäreilua -
olla vapaaehtoinen jalkaväen yksikössä,
joka oli velvoitettu eturintamaan.
Mutta meillä oli vain yksi vaihtoehto...
Joko lähti vapaaehtoisena erilliseen jalkaväen yksikköön,
tai kutsui itseään epälojaaliksi.
Tuntemukseni oli, että Yhdysvallat on maamme,
ja jos kieltäisimme Yhdysvallat,
olisimme maattomia miehiä.
Meillä ei ollut muuta paikkaa, minne mennä.
Joten ilmoittauduin vapaehtoiseksi suurin piirtein sängystä käsin.
PÄÄMAJAN KOMPPANIA TOINEN JALKAVÄKITAISTO
Sodan alettua asevoimissa jo olevat amerikanjapanilaiset -
siirrettiin 442:aan rykmentin taistelujoukkueeseen -
ja lähetettiin koulutukseen Camp Shelbyyn Missisippiiin,
jossa kuvernööri vakuutti heidät siitä, että heitä kohdeltaisiin valkoihoisina.
VÄRILLISET
Juoma-altaita oli värillisille -
ja valkoihoisille, ja ohjeistusta piti noudattaa.
Sitä mietittiin, että saisimmeko palvelua ravintolassa.
Sellaiset vaikeat kysymykset tulivat mieleen.
Ja kun nousin bussiin,
kaikki tummaihoiset joutuivat istumaan bussin takaosassa...
VÄRILLISET
...ja valkoihoiset pysyivät etuosassa.
Se oli hämmentävää,
koska en tiennyt, minne kuuluin -
sellaisessa tilanteessa.
Joten ajattelematta -
menin aina kohti tummaihoisten osiota,
mutta minut laitettiin istuman valkoihoisten osioon.
Vuoden 1944 alussa 442:das rykmentti sai käskyn suunnata merten taakse.
Sacramento Valleysta kotoisin oleva Tim Tokuno -
sai luvan mennä hyvästelemään vanhempansa.
Meille annettiin 15 päivän loma.
Menin siis hyvästelemään vanhempani Topaziin, Utahiin.
Matkallani laitokseen kapteeni pysytti minut -
ja kysyi: "Kersantti, löytyykö laukusta alkoholia?"
Vastasin: "Kyllä, minulla on viidesosa viskiä vanhemmilleni vietäväksi."
Kapteeni pudisti päätään ja sanoi: "Pahoittelen, kersantti.
Alkoholia ei saa tuoda leiriin."
"Hitonmoinen sota, eikö?" Hän sanoi niin.
"Hitonmoinen sota, eikö?"
Sanoin, että sitä se tosiaan oli.
Sanoin, että heillä oli konekivääreitä kaikissa kulmissa -
luodeilla varustettuina -
ja vartijoita partioimassa aluetta,
ja että olin itse menossa taisteluun vanhempieni eläessä piikkiaidan takana.
SACRAMENTO, KALIFORNIA
Sanoin: "Kyllä, hitonmoinen sota."
OSTA OBLIGAATIOITA
Sodan aikana Waterbury -
oli kuin... Sitä saattoi melkein verrata -
pienikokoiseen Times Squareen.
Siellä ei ollut koskaan hiljaista,
koska tehtaita oli niin monta,
ja niissä työskenneltiin kolmessa vuorossa.
Käytännössä vuorokauden ympäri.
Busseja kulki edestakaisin keskustasta -
kaupungin eri puolille jatkuvasti.
Mobilen ja lukemattomien muiden Amerikan kaupunkien tavoin -
Babe Ciarlon kotikaupunki Waterbury oli selkeästi kasvussa.
Sen rauhanajan teollisuus oli siirtynyt puolustusteollisuuteen -
ja painoi töitä 24 tuntia päivässä,
seitsemän päivää viikossa,
365 päivää vuodessa.
Waterburyyn tuli työntekijöitä kaikkialta.
Etsiessäni työtä -
muistan yhden aamun, kun nousin bussiin,
istuin jonkun viereen,
ja tämä toivotti hyvää huomenta.
Katsoin häntä kuin sanoakseni:
"Kuka ihme olet toivottamaan huomenta?"
Olin kuitenkin brooklyniläinen.
Joka tapauksessa vaikutus oli suuri.
Waterburyssa kohtaamani ystävällisyys -
oli jotain, mihin en ollut tottunut.
23-vuotias Leo Goldberg sai nopeasti työn sahan teroittajana -
Scovill Manufacturing Companyssa.
Scovill tuotti niin monia erilaisia asevoimien tuotteita,
että Waterbury Republican raportoi:
"Kaikki amerikkalaiset ja brittiläiset taistelevat miehet -
olivat riippuvaisia yhtiöstä -
osasta ruokaa, vaatteita,
suojaa tai varusteita, jotka ylläpitivät heitä kamppailun läpi.
Mattatuck Manufacturing luopui verhoilunaulojen valmistuksesta -
M-1-kiväärien patruunakotelojen vuoksi,
tuottaen niitä kolme miljoonaa viikossa.
Chase Brass ja Copper valmisti -
yli 52 miljoonaa kranaattia -
ja patruunakoteloa -
ja yli miljardi pienen kaliiberin luoteja.
Työpaikka ja sitoumusten puute -
antoi vapautta.
Kenellekään ei tarvinnut vastata.
"Hei, äiti, pysyn ulkona kymmeneen asti",
tai "Tulet takaisin iltapäiväksi", tai mitä se olikaan.
Se oli vapauden purskahdus.
Yhdistä siihen ystävällisyys. Tutustuin ihmisiin.
Menin ratsastamaan ensimmäistä kertaa elämässäni.
En ollut nähnyt hevosia aiemmin.
Ja se oli upeaa.
Waterbury lähetti myös värvättyjä sotaan ryhmä toisensa jälkeen.
Yhteensä 12 000.
KUNNIALUETTELO
Pormestari hyvästeli heidät kaikki juna-asemalla.
Jokainen mies sai rukouskirjan ja kartongin savukkeita -
Shrinersin tarjoamana.
Sillä välin nuoret Waterburyn naiset tekivät parhaansa -
pitääkseen yhteyttä merten takaisiin miehiinsä.
Kirjoitimme kirjeitä kaikille tuntemillemme pojille.
Ja he tykkäsivät saada kirjeitä,
koska he sanoivat nimenhuudossa,
että halusivat nimensä huudettavan aina vain uudestaan,
koska heistä se oli niin mukavaa.
He pitivät kirjeistä, koska kerroimme heille,
missä olimme edellisenä yönä.
Olimme hakeneet hot dogit tai jotain.
Se ei ollut mitään suurta,
tai kävimme USO:n tansseissa ja näimme tietyt henkilöt siellä.
Jouluna he saivat yllin kyllin laatikoita.
Koko keittiönpöytäni,
äitini ja kaikki muut tapasivat auttaa.
Ja lähetimme laatikoita heille kaikille.
31. joulukuuta vuonna 1943 Anne DeVicon ystävät -
pyysivät häntä mukaan Manhattanille.
He halusivat nähdä uuden vuoden juhlinnan Times Squarella.
Riitelimme äitini kanssa,
koska äitini sanoi, että vain pahat tytöt menevät New Yorkiin.
Viimein aloimme itkeä ja äitini sanoi:
"Voitte mennä, koska teitä on kahdeksan.
Kuinka te kaikki voisitte tehdä hullusti?"
Olimme Times Square -hotellissa -
ja päätimme etsiä käteisautomaatin,
ja yhtäkkiä iso, pitkä ja hyvännäköinen unelma ilmaantuu...
Sanoi etsivänsä automaattia -
ja pyysi meitä etsimään heidän kanssaan. Suostuin.
Se oli tuleva aviomieheni, Bob.
Hänen kävellessään kanssani hän sanoi:
"Pallo tippuu tuolta."
Hän kääntyi suuntelemaan minua -
ja sanoi menevänsä naimisiin kanssani.
Minä sanoin: "Vai niin."
Jouduin sanomaan hänen olevan tyttökaverini poikaystävän kaveri,
koska jos äitini olisi luullut minun iskeneen jonkun -
New Yorkissa,
hän ei olisi enää päästänyt minua ulos talosta.
Kotiin tultuani mietin, kuinka voisi olla,
että pienen kaupungin tyttö -
voisi tavata jonkun Indianan Valparaisosta -
New Yorkissa, ja kuinka me voisimme rakastua toisiimme?
Hän sanoi rakastuneensa minuun sinä ensimmäisenä päivänä.
Kuin kohtalo olisi sanonut minun tapaavan jonkun.
Kuka olisi uskonut sen käyvän niin?
Tule!
"Tammikuun 1. päivä 1944.
Rakas Vic ja vauvat...
Voin hyvin -
ja toivon kuulevani saman teiltä aina.
En kirjoittanut aiemmin, koska olin hyvin kiireinen,
ja paikassa ei ollut postipalvelua.
Söin kalkkunaa uutenavuotena -
ja se oli todella hyvää.
Älkää huolehtiko minusta.
Rakkaudella, Babe."
LIITTOUTUNEIDEN VIIDES ARMEIJA PUSKEE ETEENPÄIN ITALIAN RINTAMALLA
Kenraali Eisenhower,
joka nimettiin liittoutuneiden hyökkäysvoimien komentajaksi,
kartoittaa Italian etulinjaa yhdessä kenraali Clarkin kanssa.
Keski-Italian vuorilla -
hän tarkkailee tykistön tulta, joka räjäyttää Cassinoon johtavaa tietä.
Vuoden 1944 alussa liittoutuneet jatkoivat -
hidasta taisteluaan kohti Pohjois-Italiaa -
työntäen saksalaisten puolustusta aina vain taaemmas.
Heidän kanssaan oli Ward Chamberlin Connecticutin Norwalkista.
Isäni oli ensimmäisessä maailmansodassa.
Hän oli Belleau Woodissa ja haavoittui kahdesti.
Hän sai toiseksi arvokkaimman mitalin palveluksestaan.
Hänen kuoltuaan kävelin St. Patrick's -katedraalin ohi -
ja näin isä Duffyn,
ensimmäisen maailmansodan kuuluisan kappalaisen.
Olin tavannut hänet isäni kanssa muutaman kerran.
Kävelin hänen luokseen katedraalin portaille.
Sanoin: "Isä Duffy, nimeni on Ward Chamberlin."
Hän sanoi: "Se on hieno nimi."
Hän sanoi: "Isäsi oli yksi urheimpia tuntemiani miehiä."
Se särkee sydämen.
Chamberlin oli ollut Princetonin jalkapallojoukkueen kapteeni -
sodan alkaessa ja hän halusi tehdä osansa.
Mutta yksi asia oli ongelma.
En voinut palvella armeijassa tai ilmavoimissa,
koska olin menettänyt oikean silmäni aivokalvontulehduksen takia -
noin 10-vuotiaana.
En voinut sotilasviranomaisten silmissä palvella.
Sitten kuulin American Field Service nimisestä järjestöstä,
joka siihen aikaan oli brittien kanssa Pohjois-Afrikan aavikolla.
American Field Service oli avustusjärjestö,
joka perustettiin ensimmäisen maailmansodan aikaan -
ja Chamberlin ilmoittautui vapaaehtoiseksi ambulanssikuskiksi.
Hänet lähetettiin ensin Pohjois-Afrikkaan,
jossa hän joutui sairaalaan kuudeksi viikoksi -
lievän polion takia.
Kuuden viikon jälkeen olin melko hyvässä kunnossa -
ja sain käskyn palata takaisin Kairon päämajaan.
Luin kirjeen, jossa sanottiin:
"Sinun pitäisi tehdä vuosi paperitöitä."
Revin kirjeen palasiksi, enkä antanut sitä kenellekään...
10 päivää myöhemmin olin Italiassa.
Juuri siellä, missä halusinkin olla.
En ollut niin varma päästyäni sinne.
Varhain tammikuussa vuonna 1944 -
Chamberlin sai ensituntuman sodasta.
Olimme etuasemassa luultavasti -
noin 800 metrin päässä etulinjassa, jos sitä siksi voi kutsua.
Ja ensimmäinen mies, joka tuotiin,
oli niin täynnä luoteja,
että laitoimme hänet ambulanssiin paareilla,
enkä usko sanoneeni tätä kellekään,
mutta kiersin ympäri -
ja päästin kaiken ulos.
Oksensin niin paljon kuin mahdollista 30 sekunnin ajan.
En ollut koskaan nähnyt niin reikäistä kehoa,
niin pahasti kuin tämä mies oli.
Liittoutuneet kävivät nyt uutta ja upeampaa saksalaista puolustusta,
Gustav-linjaa vastaan.
Se yhdisti kolme jokea,
Sangron, Gariglianon ja Rapidon -
ja vuoriketjun,
joka oli kennotettu miinoilla -
ja suojatuilla tuliasemilla.
Sen kulmakivi oli 2 300-metrinen Monte Cassino.
Kylän yläpuolella seisoi kukkulalle nimensä antanut -
Euroopan tärkein luostari,
benediktiiniläisluostari,
jonka historia ulottui kuudennelle vuosisadalle.
Sen takana makasi laaja Lirin laakso -
ja tie Roomaan.
Liittoutuneet yrittivät yhä uudestaan taistella tiensä reunojen ympäri,
ja heidät pysäytettiin.
Pääministeri Winston Churchill -
ehdotti rohkeaa ratkaisua umpikujaan.
Yllätysnousua saksalaisten rivien taakse Anzioon,
56 kilometrin päähän Roomasta.
ROOMA CASSINO ANZIO NAPOLI SALERNO
Se oli riski, jonka suunnittelu ja toteuttaminen veisi aikaa.
Sillä välin liittoutuneet mukaan lukien amerikkalaiset, britit,
kanadalaiset, uusiseelantilaiset, ranskalaiset, pohjoisafrikkalaiset -
ja vapaat puolalaiset joukot -
käynnistäisivät sarjan totaalihyökkäyksiä Cassinoon -
tavoitteenaan jotenkin murtaa läpi.
Se oli kamala taistelu, koska -
jatkoimme divisioonien puskemista,
uusien taktiikoiden kokeilua...
Sieltä ei päässyt läpi.
Ja menetimme kamalan määrän sotilaita.
Ihailin eniten miehiä,
jotka pelkäsivät kuollakseen,
mutta tekivät, mitä heidän piti.
Osa meistä oli liian tyhmiä tunteaksemme pelkoa,
tai meille oli henkisesti suojaava panssari päällä.
Mutta ihailin miehiä, jotka olivat todella kauhuissaan -
ja tekivät silti, mitä heidän piti,
olivat he sitten sotilaita tai ambulanssikuskeja tai muuta.
Tammikuun 21. päivän aamun aikaisilla tunneilla -
Chamberlin katsoi, kun 36. Texasin divisioona -
yritti läpäistä nopeasti kulkevan Rapido-joen keskilinjassa.
"Saatamme onnistua",
sen komentaja oli kirjoittanut,
"mutta en tiedä miten."
Hän oli oikeassa.
Suojaa ei ollut.
Miehet luiskahtivat miinakenttiin -
vetäen puoleensa konekiväärin ja kranaattitulen virtoja.
Jokainen Rapidon toiselle puolelle päässyt mies -
kuoli, haavoittui tai jäi kiinni.
Takaisin uimista yrittäneet hukkuivat.
Kuinka kukaan olisi voinut lähettää ihmisiä sen läpi, en voi kuvitellakaan.
Heidät ammuttiin kappaleiksi. Näin heidän ilmaantuvan linjasta.
He kävelivät, kun tulin,
he olivat tulossa linjasta -
kävellen tien laitaa silmät ummessa -
laahustaen eteenpäin jalka toisensa jälkeen.
He näyttivät kokeneen kaikista kauheimpia asioita -
ja niin olivatkin.
Saksalaiset istuivat joen toisella puolella ja suihkuttivat heitä luodeilla.
UUSI LIITTOUTUNEIDEN ARMEIJA LASKEUTUU ETELÄ-ROOMAAN
Yllättäen natsit täydellisesti -
liittoutuneet ohjastavat laivastonsa Nettunoon ja Anzioon -
saksalaisten rivien taakse noin 48 kilometrin päähän Roomasta.
Aamun koittaessa laskualukset ja proomut seisovat avomerellä.
Pikkuveneitä alkaa sataa rantaan.
Alustava maihinnousu ei kohtaa vastustusta.
Samana päivänä, kun Ward Chamberlin katsoi -
36 divisioonan hoipertelevan takaisin -
peruutetusta Rapidon ylityksestä,
36 000 liittoutuneiden joukkoja nousi maihin Anziossa.
Waterburyn Babe Ciarlo oli heidän joukossaan -
osana kolmatta jalkaväen divisioonaa.
Liittoutuneet olivat huomanneet vihollisen heikon kohdan.
Mutta liittoutuneiden komentaja -
kenraali John P. Lucas oli varovainen mies.
Hänen käskynsä olivat siirtyä 32 kilometriä sisämaahan...
ITALIA ROOMA CISTERNA CASSINO ANZIO
...vallata Rooman yläpuolella olevat Albanin kukkulat -
ja katkaista rautatie ja kaksi tietä,
jotka varustivat vihollista.
Lucas halusi varmistaa, että hänellä oli tarpeeksi miehiä -
ja tulivoimaa onnistumisen takaamiseen.
Hän vietti yhdeksän päivää asemansa vahvistamiseen,
mikä antoi saksalaisille tarpeeksi aikaa vahvistaa puolustustaan.
Kun liittoutuneet lähtivät viimein liikkeelle,
noin kahdeksan vihollisen divisioonaa, 100 000 miestä,
miehittivät korkean maaston liittoutuneiden alueella -
valmiina kaikkiin hyökkäyksiin.
Babe Ciarlon divisioona yritti taistella tiensä -
saksalaisten linjojen läpi Cisternan lähellä,
mutta heidät paiskattiin takaisin kohti rantaa.
Etenemisen estyttyä amerikkalaiset ja britit kaivoivat -
parhaansa mukaan Anzion tasangolla.
Se oli 24 kilometriä pitkä, 16 kilometriä leveä,
ja täysin alttiina vihollisen tulitukselle.
Suojautukaa!
He pysyivät puristuksissa siellä neljän kurjan kuukauden ajan.
Vihollisen tainnuttamiseen tarkoitettu salainen maihinnousu oli pysähtynyt -
aivan kuten hyökkäys Gustav-linjaa vastaan, jota sen oli tarkoitus auttaa,
oli myös pysähdyksissä.
Churchill kommentoi Anzion tapahtumia sanomalla:
"Luulin päästäväni villikissan rantaan.
Se osoittautuikin paisuneeksi valaaksi",
koska me vain istuimme siellä.
Sillä välin Monte Cassinossa olevat liittoutuneiden armeijat -
eivät pärjänneet paremmin.
Helmikuussa uusiseelantilaiset ja intialaiset joukot -
saivat käskyn vallata Cassinon.
He epäonnistuivat.
Heidän komentajansa väitti saksalaisten käyttävän luostaria -
tarkkailuasemana ohjatakseen tulta alla oleviin miesten rykelmiin.
Amerikkalaisten sotakoneiden aalto tiputti 568 tonnia pommeja -
muuttaen luostarin raunioiksi.
Alla olevat miehet nousivat hurraamaan.
Jotkut itkivät ilosta.
Mutta saksalaisten vastustus vain vahveni.
Luvattuaan kirkolle olla häiritsemättä pyhäkköä -
natsit eivät itse asiassa olleet käyttäneet luostaria -
tarkkailuasemana.
Mutta he muuttivat nopeasti sen rauniot uudeksi linnakkeeksi,
josta he ohjasivat tulta tuhotakseen miehiä,
jotka lähetettiin uudestaan heitä vastaan.
Intialaiset ja uusiseelantilaiset hyökkäsivät uudestaan maaliskuussa.
Taistelu sahasi edestakaisin -
kaksi päivää ja kaksi yötä,
ennen kuin liittoutuneet vetäytyvät takaisin.
Neljätuhatta miestä menetettiin.
Saksalaiset pitivät pintansa.
Tappaminen jatkui mudassa, lumessa -
ja purevassa pakkasessa.
Sitä näkisi kaverin, joka näytti olevan kunnossa,
mutta hieman kauempana olisi lääkäri,
joka sanoi miehen vetelevän viimeisiään.
Kysyin, pitikö minun pysähtyä.
Hän vastasi, että voisin pysähtyä hetkeksi.
Joten palasin pitelemään kaverin kättä,
ja hän vain katsoi ylös,
antoi tunnistuksen merkin,
ja sitten hän oli poissa.
Se oli nopeaa.
Sitä on vaikea kuvailla, millaista se todella on...
Hetket muistaa,
mutta...
Se...
Kun näkee jonkun jättävän tämän maailman, se ei ole kovin hauskaa.
Luverne, Minnesota.
Rock County Star-Herald.
ROCK COUNTYN RENGASTILANNE ON KRIITTINEN
"Sanomalehden neljä synkkää johtavaa lausetta tuntuvat -
niin traagisen kylmiltä ja paljailta.
Kersantti Richard E. Mueller on ilmoitettu kadonneeksi -
seitsemän muun kanssa pommikoneen törmättyä -
Atlantilla Columbiassa, Etelä-Carolinan lähellä lauantaina.
Kaikkien uskotaan kuolleen.
Neljä synkkää sanomalehden riviä,
jotka kertovat niin paljon ja silti niin vähän.
Meille ja tuhansille muille ystäville -
mitään tavallisia tietoja, edes kuvaa ei tarvita -
auttamaan meitä muistamaan A&P:n Rediä,
koska hänet muistetaan niin täällä.
Ei kersantti Richard E. Muellerina."
A&P PERUSTETTU VUONNA 1859 MISSÄ TALOUS HALLITSEE
"Hiukset kesäkuisen porkkanan väriset -
ja veturin ajovalojen voimakas virne,
tämä poika ei koskaan kävellyt katua pitkin -
tai myymälän hyllyjen välissä.
Hän enemmänkin tanssi tai juoksi,
ja sitä tiesi, että tämä poika -
tekisi tärkeitä asioita."
Al McIntosh.
Mitä me kaikki voimme tehdä kotirintamalla -
auttaaksemme kotiin palaavia ja rintaman miehiä?
Tee kodista voiton arsenaali -
taistelemalla tuhlaamista päivittäin tästä hetkestä sodan loppuun asti.
TAISTELE TUHLAUSTA VASTAAN!
Yksi: Älä tuhlaa mitään.
Kaksi: Osta vain välttämättömät asiat.
Kolme: Ota talteen tarpeettomat asiat.
Neljä: Jaa omastasi.
SÄÄSTÄ TÄHTEET JAPSIEN PEITTOAMISEKSI
SÄÄSTÄ TAVARAT VOIMAVARAKSEMME
SÄÄSTÄ VOITTOA VARTEN
Kaikki vanhat terässängyt vedettiin ulos autotalleista -
ja ne vietiin metalliasemiin.
TÄMÄ ON VASTAUKSEMME PRESIDENTTI ROOSEVELT
Partiolaiset tekivät paljon sitä.
Kaupunki otti vanhat raitiovaunun raiteet,
jotka kulkivat Government ja Dauphin Streetiltä,
ja lisäsimme ne romukasaan.
Mutta kaikki ottivat osaa toiseen maailmansotaan,
nuorinta lasta myöten.
VUOKRATAAN
Siviilipuolustuksen toimisto kehotti jokaista Amerikan perhettä -
muuttumaan kotirintaman taistelevaksi yksiköksi.
Kaikkia pyydettiin keräämään metalliromua,
josta voitiin tehdä aseistusta.
Vain yhdessä vuodessa -
Mobilen kansalaiset keräsivät 9 miljoonaa kiloa.
Lapset olivat innokkaimpia keräilijöitä.
ROMUA JAPSEILLE
Motto oli "pese ja litistä".
Tölkki pestään ja sitten -
kansi otetaan pois.
Sitten pohja otetaan pois.
Sitten kansi ja pohja laitettiin yhteen keskelle,
ja se litistettiin. Sitä tallottiin.
Ja sitten ne laitettiin laatikkoon.
En tiedä, oliko se viikoittaista,
mutta kaupunki tulisi hakemaan sen.
Ne laitettaisiin kivetykselle vähän kuin kierrätys nyt.
KUUMA TAI KYLMÄ ALUMIINI UUSI TAI VANHA ON KULLANARVOISTA
Ja kaupunki tulisi hakemaan kaikki tölkit.
22 isoa voiton säiliötä asetettiin Sacramentossa -
keskustan kadun kulmiin sodan ajaksi,
vaikka jotkut pitivät niitä rumina.
Sisällissodan veteraanit olivat perustaneet Minnesotan Luvernen,
mutta nyt kaupungin hallitus vapaaehtoisesti -
sulatti kanuunankuulia, jotka muodostivat osan Unionin kuolleille -
sotilaille omistettua muistomerkkiä, valmistaakseen ammuksia sotaan.
Ja Connecticutin Waterburyssa -
kerättiin 127 520 kiloa tinaa -
sekä 29 483 kiloa kumia,
102 266 kiloa rättejä...
KOTIVAIMOT! SÄÄSTÄKÄÄ RASVAA RÄJÄHTEITÄ VARTEN.
...ja 169 068 kiloa rasvaa.
Jos oli tarpeeksi onnekas ja sai esimerkiksi puoli kiloa pekonia,
ja sai rasvat siitä,
se piti kaataa tölkkiin -
ja viedä talteenottajalle.
En pystynyt millään ymmärtämään,
kuinka he valmistaisivat ammuksia pekonin rasvasta.
Tiesimme asioista valmistettavan ammuksia,
mutta emme tienneet miten.
Mutta teimme kaikkemme poikien tähden.
PAISTINPANNUSTA TULILINJALLE
Rasvat tekevät glyseriiniä ja glyseriini tekee räjähteitä.
Joka vuosi 9 miljardia kiloa -
rasvajätettä heitetään pois.
Se määrä glyseriiniä riittää 10 miljardiin pikatulen tykinkuuliin...
241 400 kilometriä pitkään vyöhön,
kuusi kertaa maapallon ympäri.
Paistinpannullinen pekonin rasvaa on pieni ammustehdas.
TRI COOPER IÄNIKUINEN
PALA SYÖTÄVÄKSI
VÄRILLINEN HALLINTO
Pohjois-Carolinan Fort Braggissa,
maailman suurimmalla harjoitusleirillä -
800 värillistä alokasta saavat alkeellisen fyysisen koulutuksen -
tuleviin tapahtumarikkaisiin päiviin.
10 viikkoa sitten he olivat hiilikaivostyöläisiä, terästyöläisiä,
mekaanikkoja, nyrkkeilijöitä.
Kaikkea opettajista -
kantajiin.
Muutama lisäviikko intensiivistä harjoittelua,
ja heistä tulee kuuluisan 16. pataljoonan kenttätykistön korvaajia:
Kompakti taisteluryhmä tykistöä, radio- ja merkkimiehiä.
Kaikkialta maasta kerätty täysi neekeriryhmä on -
hyvin koulutettu ja valmis liittymään taistoon -
heille syntymän antaneen demokratian selviytymisen puolesta.
No niin, miehet.
Yhdysvaltain armeijan -
ja leirin vastaanottokeskuksen puolesta,
toivotamme teidät tervetulleiksi tänne -
ja Yhdysvaltain armeijaan.
Olemme iloisia onnellisista, hymyilevistä katseistanne.
Teidät muutetaan siviileistä täysimittaisiksi sotilaiksi.
Sisään mennessäni he pitelivät lehtiöitä käsissään.
"Silmät: neekeri.
Hiukset: Neekeri.
Väri: neekeri.
Hipiä: neekeri.
Rotu: neekeri."
Kaikki oli neekeriä paitsi pituus ja paino.
Huolimatta afroamerikkalaisten urheudessa Amerikan edellisissä sodissa,
huolimatta NAACP:in ja muiden väitteestä siitä,
että Jim Crow -armeija ei voinut taistella vapaan maailman puolesta,
Yhdysvaltain asevoimat -
pysyivät tiukasti eroteltuina.
Tummaihoiset pohjoisesta värvätyt,
jotka lähetettiin leireihin syvään etelään,
kohtasivat Jim Crow -lakeja ensi kertaa.
Osa lakeja uhmanneet maksoivat siitä hengellään.
Osa kieltäytyi palvelemasta rotuerotellussa armeijassa,
ja heidät vangittiin siksi.
Kotona ja merten takana oli toistuvia -
ja välillä verisiä yhteenottoja -
tummaihoisten sotilaiden ja valkoihoisten siviilien,
tumma- ja valkoihoisten joukkojen välillä -
naisten ja paikallisten tapojen takia -
ja tasa-arvoisesta pääsystä armeijan puitteisiin.
Afroamerikkalaisten laajentuvat protestit -
pakottaisivat asevoimat tekemään muutoksia.
Ilmavoimien harjoitusleiri -
perustettiin Alabaman Tuskegee-instituuttiin.
Vain yksi alus,
USS Mason oli täysin tummaihoisten miehittämä -
komentajaa lukuun ottamatta.
761. tankkipataljoona taistelisi lopulta Euroopassa.
George Patton lähetti heidät rintamalle sanoin:
"En välitä, minkä värisiä olette,
kunhan menette tappamaan sakemanniäpäriä."
Merijalkaväki oli täysin kieltäytynyt hyväksymästä tummaihoisia,
mutta vuoden 1942 jälkeen Tyynenmeren uhriluvun kasvaessa -
ja kansalaisoikeusryhmien painostuksen tehostuessa -
John Gray ja muut saivat viimein -
liittyä joukkoihin ja palvella...
Erotelluissa yksiköissä.
He eivät aikoneet muodostaa tummaihoisten taisteluyksiköitä.
He halusivat heistä,
jos mitään, tukiyksiköitä.
Näytti siltä, että piti arvostaa sitä,
ettei ollut eturintamassa.
He eivät halunneet tummaihoisille sellaista kunniaa.
John Gray lähetettiin Lejeunen harjoitusleiriin Pohjois-Carolinaan,
jossa hän liittyi 51. puolustuspataljoonaan.
Se oli yksi kahdesta tummaihoisten yksiköistä,
joita koulutettiin taisteluun merijalkaväessä.
Sen komentaja oli everstiluutnantti Floyd Stephenson,
Pearl Harborin hyökkäyksen veteraani.
Hän voitti miesten uskollisuuden julistamalla,
että tummaihoiset joukot voivat oppia kaiken saman kuin muutkin.
Hän erosi paljon upseereista, joihin John Gray oli tottunut.
Ja se erosi majuri Larsenista,
joka sanoi olleensa viidakoissa,
taistellut sitä ja tehnyt tätä,
ja palannut ja näki naispuolisia merijalkaväen sotilaita,
koirasotilaita ja sitten meidänlaisiamme.
Emme tykänneet, kun ihmiset sanoivat "teidänlaisenne".
Joukkojen nimittämisen joukoiksi sijaan -
he viittasivat tummaihoisten joukkoihin "teidänlaisina".
Emme arvostaneet sitä.
John Gray yksikköineen lähetettiin lopulta eteläiselle Tyynellemerelle.
Heidät oli koulutettu osaaviksi ampujiksi -
90 ja 150 mm tykeillä,
ja olivat niin taitavia, Gray muistaa,
että "olisimme voineet ampua mehiläisen pistintä".
Valkoiset komentajat eivät nähneet tarvetta lähettää heitä taistoon.
Miehet alkoivat kutsua itseään menetetyksi pataljoonaksi,
koska heillä oli niin vähän tekemistä,
ja valkoihoiset sotilaat eivät arvostaneet heidän läsnäoloaan,
varsinkaan samoalaisten naisten suhteen.
Ja kun he pääsivät tanssimaan tai jotain,
niille tytöille kerrottiin, että meillä oli hännät.
Kun tyttö siis tanssi kanssamme,
hän koskisi alas yrittäen nähdä, oliko siellä häntää.
Mutta tytöt ilahtuivat kohtelusta.
"Erillisiä, mutta tasa-arvoisia" -käytäntö -
laajennettiin niin sanotusti asevoimiin.
Halusin lentää taistelukoneilla.
Arpaonni suosi. Minut lähetettiin Harding Fieldiin -
Louisianan Baton Rougeen.
Siellä oli P-47 Thunderbolt -lentokone.
Se oli kone, jolla halusin lentää.
Sota tarjosi luvernelaiselle Quentin Aanensonille -
mahdollisuuden toteuttaa lapsuuden unelman lentämisestä.
Värisokeus oli pitänyt hänet ilmavoimien ulkopuolella,
kunnes hän oppi koko kokeen ulkoa.
Vuoden 1944 alussa hän oli yksi tuhansista miehistä,
joita koulutettiin tekemään osansa -
tulevassa Ranskan hyökkäyksessä.
P-47 Thunderbolt oli voimakas lentokone.
Pystyimme kantamaan siipien alla kahta 226-kiloista pommia -
tai kahta 450-kiloista pommia.
Kannoimme jopa 10 rakettia.
Meillä oli kahdeksan .50 kaliiperin siipiin asennettua konekivääriä,
joiden tulinopeus oli 600 kierrosta minuutissa asetta kohti.
Me pystyimme sekunnissa heittämään sata kranaattia kohteeseen -
ja tuhota kaiken edessämme olevan.
Hävittäjäkoulutus Baton Rougessa oli jännittävää, mutta vaarallista.
Viisi jäsentä Aanensonin 40 koulutettavan ryhmästä -
kuolivat, ennen kuin he pääsivät ulkomaille.
Olin ollut siellä vain noin 10 päivää tai kaksi viikkoa,
kun tapasin Jackien.
Menin tyttökerhon järjestämiin tansseihin,
johon hän kuului.
Ja tämä täysin kultainen tyttö ilmaantui.
Ja sinä yönä -
minulla oli päälläni ihastuttava Valentine-mekko -
punavalkoisine raitoine kaikkineen.
Siellä soitettiin "Paper Doll" -niminen kappale,
joka oli niin kuuluisa siihen aikaan.
Kun vein häntä tanssimaan, sanoin:
"Hei, paperinukkeni."
Tanssimme -
noin viisi minuuttia.
Musiikki päättyi, jotta bändi saisi levätä,
ja menin kotiin.
Ja kun pääsin kotiin sinä yönä, siskoni nukkui jo sängyssä.
Nukuimme yhdessä.
Herätin hänet ja sanoin: "Nelwin,
tapasin tänä yönä miehen, jonka kanssa avioidun."
Meillä oli 90 päivää aikaa -
tapaamispäivästämme -
siihen, kun minut lähetettäisiin merten taakse.
Kävimme juhlissa -
ja näimme toisiamme melkein joka ilta.
Tiesimme lyhyen ajan sisällä,
että se oli jotain vakavaa, ja kaikki tapahtui -
tavallaan nopeutettuna.
Sitä elää elämäänsä ymmärtäen,
ettei aikaa ole paljon.
Ennen Englantiin lähtöä -
Aanenson asetti pelisäännöt Jackielle.
Sanoin haluavani tehdä sopimuksen hänen kanssaan.
Lupasin palata ja selvitä sodasta,
jos hän suostuisi poissa ollessani -
olemaan tapaamatta yhtäkään miestä -
yli kolmea kertaa.
En tiedä, mistä ihmeestä hän sen keksi.
En koskaan ymmärtänyt sitä.
Mutta sääntö oli,
että sain käydä kenen tahansa kanssa vain kolmilla treffeillä.
Hän selitti sen niin, etten -
tutustuisi heihin liikaa kolmien treffien aikana,
ja jos en saisi enempää, juttu ei etenisi.
Ja se tosiaan toimi.
Saksalaiset jatkoivat kranaattien heittoa -
Albanin kukkuloille piilotetuista aseista kohti liittoutuneiden joukkoja,
jotka olivat puristuksissa Anziossa.
Yli kahdeksan viikon ajan -
vuoden 1944 tammikuun lopusta asti -
he olivat olleet jumissa siellä.
Amerikkalaisten joukoissa oli -
Stars and Stripes -lehden sarjakuvapiirtäjä sotamies Bill Mauldin.
Mitään takaosaa ei ollut.
Koko sillanpäässä ei ollut yhtään paikkaa, jonne vihollisen ammukset eivät yltäneet.
Haavoittuneet miehet saivat tammen lehtien röykkiöitä purppurasydämilleen -
kranaattien palasten rei'ittäen heitä sairaalavuoteillaan.
Sairaanhoitajat kuolivat.
Koneet tekivät pakkolaskuja yhdelle ainoalle kiitoradalle.
Soissa ei voinut seistä ottamatta osumaa.
Ja istuuduttuaan ei voinut nukkua.
Miehet pysyivät niissä soissa päiviä ja viikkoja.
Sotilaat elivät maan alla.
Osa muutti bensiinillä täytettyjä tyhjennettyjä käsikranaatteja -
lampuiksi, joiden sydänlangat saatiin kengännauhoista.
Miehet keksivät ahdistelijoilleen nimiä.
Isoimman saksalaisen aseen nimi oli Anzio Annie.
Kone, joka tiputti satoja pieniä perhospommeja -
heidän ylleen joka ilta, sai nimekseen Popcornmies.
"Anziossa olo -
oli kuin koomista oopperaa", yksi sotilas muisteli.
"Nauraessaankin kuoli."
Yksi AFS:n jäsen sai osuman edestä,
ja hänet vietiin takaisin leikkauspöydälle.
Hänen jalkaansa operoitiin, ja hän sai toisen sirpaleen -
palan käsivarteensa.
Onneksi kumpikaan ei ollut tappava,
mutta kaksi osumaa yhden päivän aikana -
oli rajua.
He olivat täysin Saksan armeijoiden armoilla.
Erään massiivisen pommituksen jälkeen -
messikersantti lysähti polvilleen ja alkoi rukoilla kovaan ääneen.
Varokaa!
"Luoja, auta meitä", hän sanoi.
"Tule itse. Älä lähetä Jeesusta.
Tämä ei ole lasten paikka."
Noin 7 000 liittoutuneiden henkilöstöä kuoli Anzion sotakampanjassa.
36 000 lisää haavoittui tai katosi -
ja toiset 44 000 -
luokiteltiin taistelun ulkopuolisiksi uhreiksi.
Paleltumien, juoksuhautajalkojen,
taisteluväsymyksen ja hulluuden uhreja.
Natsiradion propagandisti Akseli-Sally -
alkoi kutsua Anziota maailman suurimmaksi -
itseään ylläpitäväksi sotavankileiriksi.
Saksalainen lentokone roskasi rannan lehtisistä -
kehottaen liittoutuneiden sotilaita antautumaan.
He sanoivat, että sillanpäästä oli tullut kuoleman pää.
Etulinjassa kolmannen jalkaväkidivisioonan kanssa -
Babe Ciarlo näki kaiken, osallistui osaan siitä,
mutta ei koskaan sanonut sanaakaan siitä kirjeissään kotiin.
27. maaliskuuta 1944.
"Sain juuri muonan syötyä.
Täällä on kaunis sää,
ja toivon, että siellä on samoin,
jotta voisit viedä vauvoja ulos joka iltapäivä."
Hän ei maininnut sanaakaan -
tekemisistään tai olinpaikastaan.
Ei sillä, että olinpaikasta olisi voinut puhua muutenkaan,
mutta hän kertoi aina vain hyviä asioita.
"Voin kirjoittaa vain muutaman rivin nyt, koska olen...
Menen muonalle, eikä minulla ole aikaa."
Tämä oli taistelun tuoksinassa. Hän oli menossa muonitusjonoon.
Ei sellaista olekaan, kun on...
Mutta sitä ei tajua kuin vasta vuosia myöhemmin.
Kun on hieman fiksumpi ja tajuaa,
että kuinka hän olisi voinut olla menossa muonitusjonoon -
taistelun keskellä tai jostakin poterosta?
Mutta hän pysyi aina toiveikkaana.
14. huhtikuuta 1944.
"Olen mitä parhaimmassa kunnossa -
ja toivon kuulevani saman aina teiltä kaikilta."
"Asiat sujuvat hyvin täällä,
enkä tee muuta kuin syön ja nukun.
Jos jatkan tätä vielä kauan, päädyn tynnyrin näköiseksi."
"Pitäkää huoli itsestänne ja liedet pauhaamassa,
koska aion kotiin palattuani syödä paljon."
Huhtikuun loppuun mennessä -
liittoutuneiden komento oli päättänyt rikkoa pattitilanteen -
ja jatkaa puskemista kohti Roomaa.
Baben divisioona oli viimein vedetty takaisin lepäämään -
ja valmistautumaan suurta taistelua varten.
30. huhtikuuta 1944.
"Rakas äiti ja perhe...
Saatan mennä iltapäivällä uimaan Tyrrhenan mereen.
Suolavesi tekee minulle hyvää.
Sain viime yönä noin 10 kirjettä.
Minua ilahdutti kuulla, että talo oli täynnä kukkia äitienpäivänä,
ja että te hankitte lahjan äidille.
Älkää huolehtiko rahatilanteestani,
koska minulla ei ole mitään, mihin tuhlaisin Anziossa.
Söin illalliseni, ja arvaa, mitä söin.
Noin kymmenkunnan porsaankyljyksiä.
Minusta on tulossa muonakoira.
Rakkaudella, Babe."
Liittoutuneet ovat pysähdyksissä Anziossa,
mutta partioiden yhteenotot ovat yleisiä.
Tässä on saksalainen etuvartio.
Sitä näki luultavasti uutiskatsauksessa -
tai siitä luki lehdistä eri taisteluista.
Mutta Babea ei mieti siinä asemassa,
koska hän kertoi aina -
kaiken olevan kunnossa, eikä mitään hätää ollut.
Jossain vaiheessa äitini pyysi tätiäni -
kirjoittamaan kirjeen italiaksi,
jonka hän lähetti Babelle.
"Kun pääset Roomaan, Italiaan,
meillä on sukulaisia siellä.
Kun pääset sinne,
näytä heille nämä kirjeet, ja he kohtelevat sinua hyvin,
ja kaikkea muuta."
Silloin uskoimme Baben menevän Italiaan.
Hän menisi Roomaan sukulaisten luokse.
Voitko kuvitella sitä?
Se on niin epätodellista.
9. toukokuuta 1944.
"Olen iloinen, että menet rantaan vauvojen kanssa,
ja toivottavasti äiti tulee kanssasi,
koska se tekee teille kaikille hyvää.
En ole kanssanne tänä vuonna,
mutta takaan, että olen siellä ensi kesänä.
Se on sovittu.
Olen kunnossa.
Täällä ei tapahdu ikinä mitään.
Täällä taitaa olla kuollutta kuin Waterburyssa.
Rakkaudella, Babe."
Toukokuun puolivälissä -
amerikkalaisten tykistö oli onnistunut ampumaan Saksan aseita kohti,
ja asiat Anziossa olivat rauhoittuneet merkittävästi.
Kranaattisade, jota oli kerran satanut yötä päivää,
väheni satunnaiseksi, häiritseväksi tuleksi.
Yhdessä sektorissa saksalaiset ampujat pidättelivät tulta yhtenä iltapäivänä -
sotilaiden pelatessa baseballia.
Seremoniassa rannalla -
37 ulkomailla syntyneestä Baben divisioonan jäsenestä tehtiin -
Amerikan kansalaisia.
Kolmesataa miestä hänen ryhmästään osallistui -
yliluutnantin ja sairaanhoitajan häihin.
Morsian leikkasi kakkua juoksuhautaveitsellä.
"Keksin, mitä teen sodan päädyttyä kotiin päästyäni.
Vetelehdin jonkin aikaa ja sitten menen töihin -
ja seuraavana keväänä hankin auton.
Ei kuulosta pahalta, vai mitä?
19. toukokuuta.
Olen mitä parhaimmassa kunnossa,
ja toivon aina kuulevani saman teiltä kaikilta.
Tänään satoi vähän, mutta se ei haitannut yhtään,
koska se viilensi meitä.
Saimme taas olutta tänään,
ja annoin osuuteni muille miehille.
Äiti, kuinka pärjäilet?
Toivottavasti hyvin, ja olet onnellinen kuten aina.
Minä pärjään hyvin,
ja olen aina onnellinen, koska tiedän sinun olevan kunnossa.
Rakkaudella, Babe."
Sodan kovin ristituli -
edeltää aamunkoitteen hyökkäystä Cassinon viimeisessä taistelussa.
11. toukokuuta liittoutuneiden joukot olivat aloittaneet -
vielä uuden hyökkäyksen kohti Monte Cassinoa.
Ranskalaiset joukot Pohjois-Afrikasta taistelivat tiensä Cassinon taakse -
ja alkoivat katkaista saksalaisten huoltoyhteyksiä.
Puolalaiset joukot, jotka halusivat kostaa maansa natsimiehityksen,
valtasivat viimein luostarin rauniot ja asettuivat sen ympärille.
Gustav-linja oli katkennut.
Saksalaiset alkoivat vetäytyä.
Monte Cassino oli liittoutuneiden käsissä.
Sillä välin Anziossa -
kenraali Mark Clark määräsi joukkojaan siellä -
aloittamaan oman hyökkäyksensä maaliskuun 23. päivänä.
Hän oli päättänyt murtautua pois sillanpäästä -
ja yhdistää liittoutuneiden armeijat,
jotka tulivat Cassinosta ajamaan viholliset ansaan,
joka vetäytyi nyt kohti pohjoista.
Baben rykmentti näytti tietä -
valloittaen viimein raivoisasti puolustetun Cisternan kylän,
jota he olivat yrittäneet valloittaa kuukausia aiemmin.
Mutta heidän murtauduttua läpi -
kenraali Clark hämmästytti oman henkilöstönsä -
ja brittiliittolaisensa kiitämällä kohti Roomaa sen sijaan...
ITALIA ROOMA CISTERNA CASSINO ANZIO
...että hän olisi tuhonnut vetäytyvän saksalaisten armeijan,
mikä oli ollut alkuperäinen suunnitelma.
Ja kun viimein mursimme läpi,
emme edes lyöneet saksalaisten armeijaa sitten.
Siitä kaikesta ei ollut hirveästi hyötyä.
Kaikki uhrit ja kamalat asiat.
Ainoa asia, jonka teimme suuremmasta näkökulmasta -
oli pitää osa Saksan divisioonista kiireisenä siellä,
jotka olisivat muuten voineet mennä Ranskaan -
tai Venäjälle tai jonnekin muualle.
Mutta siitä ei ollut kovasti hyötyä.
Se oli kamalaa.
Douglas Edwards raportoi,
että viides armeija, tankit ja moottoroitu jalkaväki -
ärjyy Rooman läpi säälimättömästi jahdaten -
kahta hakattua Saksan armeijaa.
Näin Italiassa liittoutuneiden koneiden jatkaessa -
Saksan otteessaan pitävää Euroopan takomista.
Kenraali Electric vie teidät suoraan Roomaan. Winston Burdett raportoi.
Tämän muinaisen ja vielä loistavan kaupungin kansalaiset -
ovat harvoin juhlineet yhtä riehakasta juhlapäivää,
kuten he tekivät tänään...
Kesäkuun 4. päivänä vuonna 1944 -
viidennen armeijan yksiköt marssivat Roomaan.
Valtava huuto nousi aukiolla...
Se oli Babe Ciarlon 21. syntymäpäivä.
Tuomme noin 3 000 karabinieeria kaupunkiin.
Takaisin Waterburyssa hänen Olga-siskonsa kirjoitti hänelle kirjeen.
"Rakkain Babe...
Kello on nyt noin varttia yli kolme iltapäivällä,
ja tänään on kaunis päivä.
Olemme kaikki hyvin terveitä,
ja toivomme aina kuulevamme saman sinulta.
Saimme uutisia äskettäin,
että Amerikan joukkomme ovat Roomassa."
"Liittoutuneet läpäisivät kaupungin rajat Roomassa,
mutta eivät taistele enää.
Jukra, minun ei tarvitse kertoa sinulle mitään.
Tiedät kaiken alusta loppuun.
Babe, yritä kertoa meille hieman enemmän sinusta,
missä olet ja mitä teet.
Toivomme, että sinulla on kaikki hyvin.
Muista aina pitää hyvää huolta itsestäsi."
"Babe, tänään on syntymäpäiväsi,
ja toivomme sinulle onnellista sellaista.
Toteutukoon kaikki toiveesi ja unelmasi.
Toivotaan, että vietät seuraavia syntymäpäiviä kotona.
Niin käy varmasti.
Nyt ei kestä enää kauan.
Järjestämme sinulle suurimmat näkemäsi juhlat.
Pidä vain leuka ylhäällä.
Olet 21-vuotias, ja millainen mies oletkaan.
Olemme niin ylpeitä sinusta,
äiti varsinkin.
Minuuttiakaan ei kulu ilman ettei hän ajattelisi sinua.
Me kaipaamme sinua ja rukoilemme kovasti -
sodan loppumista, jotta voisit palata kotiin."
"Sanoit lähettäneesi kotiin 30 dollaria.
Raha ei tullut perille vielä, mutta tulee varmasti pian.
Äiti laittaa sen puolestasi pankkiin,
jotta kotiin tultuasi -
voit hankkia kaiken mitä haluat.
Voit ostaa auton ja uusia vaatteita.
Taisin sanoa tarpeeksi tällä erää.
Rakkautta kaikilta.
Pidä hyvää huolta itsestäsi -
ja kirjoita niin usein kuin voit.
Luoja siunatkoon sinua ja pitäköön sinut turvassa.
Olet aina ajatuksissamme.
Rakastava siskosi, Olga."
22 päivää myöhemmin -
kesäkuun 26. päivänä vuonna 1944 -
Ciarlojen kotiin saapui sähke.
Babe oli kuollut.
TAPETTU
Hän oli saattanut haavoittua jo toukokuun 23. päivä -
pataljoonan kamppaillessa Cisternan valloituksessa -
Anzion linjamurtuman ensimmäisinä tunteina.
995 miestä hänen divisioonastaan menehtyivät sinä päivänä,
ehkä suurin määrä yhtenä päivänä -
missään Amerikan armeijan divisioonassa koko sodan aikana.
Satoja lisää kuoli tai haavoittui seuraavina päivänä.
Amerikan hävittäjät osuivat osaan -
lentäjien luullen eteneviä maanmiehiään -
vetäytyviksi saksalaisiksi.
Missä tahansa Babeen osui, miten tahansa hän haavoittui,
hän kuoli toukokuun 27. päivänä -
kahdeksan päivää ennen syntymäpäiväänsä.
Hänen taskujensa tavaroiden joukossa oli kaksi rukousnauhaa,
ajokortti,
lompakko, jossa oli 16 kuvaa perheestä ja ystävistä,
verinen kirje ja 1,61 dollaria.
Olin sinä iltana ulkona tyttöjen kanssa.
Meillä oli ompelukerho.
Olin tulossa kotiin ja bussista poistuttuani -
näin kaikki valot päällä kotonani, mikä oli hyvin epätavallista,
että äiti pitäisi kaikkia valoja päällä.
Ja mitä lähemmäs kotia pääsin,
sitä enemmän valoja näin ja kuulin ihmisten puhuvan.
Kun menin portaita ylös,
kuulin äitini huutavan ja itkevän.
Tädit, sedät, kaikki olivat siellä,
enkä tiennyt, mitä oli tapahtunut,
joten tätini veti minut syrjään ja kertoi, mitä oli tapahtunut.
Se oli kauhea ilta.
Kun pääsin yläkertaan ja sain tietää, mitä oli tapahtunut,
se oli tietenkin täydellinen shokki meille kaikille,
koska luulimme, että kaikki oli kunnossa.
Babe sanoi kaiken olleen kunnossa.
Hän tulisi pian kotiin ja kaikki olisi hienoa...
Totta puhuakseni menin huoneeseeni,
suljin oven ja pysyin siellä.
MITALI MYÖNNETTY KERSANTTI DWYERILLE
Uutiset Baben kuolemasta levisivät koko naapurustoon.
SOTAMIES CIARLO TAPETTU ITALIASSA
Tyttökaverini soitti minulle.
Hän itki. Kysyin, mitä oli tapahtunut.
"Babe Ciarlo kuoli."
Emme voineet tehdä mitään päiviin.
Emme voineet tehdä muuta kuin ajatella Babea.
Hän oli aina niin iloinen, hilpeä ja hauska,
ja sitten tajusin, ettei hän tulekaan takaisin.
Se oli kauheaa, koska sitä alkoi ymmärtää,
että he eivät vain menneet sinne ja...
He eivät tule takaisin. Osa heistä ei tule takaisin.
Baben äiti ei suostunut uskomaan poikansa kuolleen.
Jokin virhe oli tapahtunut.
Hän oli varma siitä.
Äitini oli tietenkin... Kuinka selittäisin sen?
Hän oli täysin poissa tolaltaan.
Kun saimme sanomalehtiä,
äitini katsoi kuvia -
ja sanoi minulle: "Tuo on Babe."
Ja vastasin, että ei ollut.
Hän käski minua kirjoittamaan.
En tiedä, kuinka moniin uutistoimistoihin -
tai aikakausilehtiin kirjoitin -
kyseenalaistaen kuvassa olevan pojan nimen,
koska äitini uskoi sen olevan Babe.
Mutta niin ei koskaan ollut.
Talossamme oli niin kamalat ajat, ettei kukaan tiedä.
Tapasin soittaa pianoa pienestä tytöstä asti.
Kun isäni kuoli ja veljeni Babe kuoli,
äitini ei soittanut musiikkia talossa.
En koskaan soittanut pianoa uudestaan.
Tapahtumat kiihtyivät viimeinkin vuoden 1944 kevään lopussa.
Tyynellämerellä amerikkalaiset olivat liikkeellä -
ja suuri joukko höyrysi kohti Mariaaneja,
Guamin, Tinianin ja Saipan saaria.
Itärintamalla neuvostoliittolaiset olivat voitokkaita Leningradissa,
ja sitten tuhosivat tai vangitsivat -
noin 250 000 saksalaista Krimillä.
Mutta tosiasia pysyi samana,
että ennen kuin natsien ote läntisestä Euroopasta murrettiin,
liittoutuneiden oli mahdotonta voittaa.
Saksan armeija oli ottanut uusia asemia -
Adolf Hitlerin linjalla Roomasta pohjoiseen,
ja läntisten liittolaisten suurin koettelemus,
pitkään viivästynyt Ranskan hyökkäys,
oli nyt vain päivien päässä.
Takaisin Baton Rougessa luvernelainen Quentin Aanenson -
joutui hyvästelemään Jackien ja valmistautumaan sotaan.
Olimme hyvin tietoisia siitä, että se oli -
tappava kutsumus.
Tiesimme, että kuolleiden määrä oli erittäin korkea,
joten sotaylituomarin toimisto -
käynnisti ohjelman,
joka kehotti meitä kaikkia laatimaan testamenttimme.
Me tiesimme tietenkin tilanteemme todellisuuden,
ja yritimme vähätellä sitä,
mutta siitä huolimatta -
laadimme ja allekirjoitimme testamenttimme...
Ne olivat tyypillisiä testamentteja,
ja kolmen lentäjän -
piti todistaa yhden lentäjän testamenttia.
Testamenttiani todistaneet kolme lentäjää -
kuolivat kuuden kuukauden sisällä.
Tekstitys: Ida Suninen